El que ha de fer Kamala Harris per guanyar
![Kamala Harris fent campanya a Las Vegas, Nevada.](https://static1.ara.cat/clip/62f565ed-4212-4415-8136-938630274415_16-9-aspect-ratio_default_0.jpg)
Les eleccions presidencials nord-americanes d'aquest any han tingut els seus girs, però cap ha estat més gran que la decisió del president Joe Biden d'abandonar. Amb la retirada de la seva candidatura, el full de ruta per a una victòria demòcrata al novembre –amb la vicepresidenta Kamala Harris al capdavant– s'ha tornat a dibuixar. Quan les eleccions eren entre Biden i Trump, els votants creien que ja coneixien els dos candidats. Ara, mentre que les opinions dels votants sobre Trump ja estan formades, la carrera per definir Harris està en marxa. Ha començat amb força.
Harris ha de mobilitzar els votants tradicionalment demòcrates que han estat poc entusiastes els darrers anys sense perjudicar la seva posició amb els votants oscil·lants. Ja ha fet grans avenços amb les dones –especialment les solteres–, amb els votants més joves, els llatins, els votants negres i els votants que s'identifiquen com a demòcrates. Per exemple, a l'enquesta Economist/YouGov realitzada just abans del debat del 27 de juny, Biden guanyava el 70% dels votants negres, el 44% dels joves de 18 a 29 anys i el 87% dels demòcrates. En l'enquesta més recent d'Economist/YouGov, la senyora Harris està guanyant el 80% dels votants negres, el 52% dels joves de 18 a 29 anys i el 93% dels demòcrates.
Harris ha de guanyar entre les dones per més del que probablement perdrà entre els homes. El grup swing clau seran les dones blanques d'edat avançada sense títol universitari. Harris ha d'impedir que votin com els seus marits. Aquestes dones tenen problemes amb els dos partits i amb els dos candidats. Sovint són favorables a l'avortament, però prefereixen els republicans en l'economia i sovint tenen un entorn personal conservador –famílies, veïns i esglésies–. Harris ha d'arribar a aquest grup clau amb el missatge correcte, superant els biaixos implícits que pot tenir aquest grup sobre les dones i les persones de color.
No hi ha polítiques i missatges que atreguin per igual els votants oscil·lants i els demòcrates. Un marc narratiu fort per a la candidatura Harris-Walz és que en aquestes eleccions es tracta d'escollir entre dos futurs diferents: un que fa avançar els Estats Units i protegeix les seves llibertats enfront d'un que els fa retrocedir i els pren llibertats. Això també té a veure amb la gran diferència entre les personalitats de Harris i Trump. Les opinions sobre la personalitat i el caràcter dels candidats tenen un paper important en les opcions de vot presidencial –fins a un 40%, segons el projecte d'estudis electorals de la Universitat de Michigan–. Harris hauria de presentar-se com algú que lluita per la gent normal i la uneix, mentre que a Trump només li interessa el seu propi benefici.
Veiem, grup focal rere grup focal, que, tot i que els votants critiquen Biden per no ser eficaç, no els interessa sentir la llarga llista dels seus èxits legislatius. Això ha estat enormement frustrant per als demòcrates. Amb Harris s'obre una porta. Pot vincular-se als assoliments del passat, tractant-los com a part del seu propi llegat, i encara ser una veu del canvi. Als nostres grups de discussió ens hem trobat que els votants li donen el benefici del dubte i pensen que les seves polítiques seran diferents de les del senyor Biden. Una part de definir-se com a candidata vindrà de presentar el seu historial com a fiscal de districte i fiscal general de Califòrnia. Això l'ajudarà a inocular-se dels atacs inevitables sobre criminalitat i la situació a la frontera sud dels Estats Units.
El més important que ha de fer és establir les seves credencials econòmiques, tal com han de fer tots els demòcrates. Als votants els agraden les polítiques econòmiques demòcrates, però pensen que els demòcrates no tenen cap pla econòmic i no tenen contacte amb l'economia.
L'estat d'ànim nacional no permet una gira victoriosa pels estats. Els votants veuen preus alts a les botigues i, almenys en part, en culpen el govern. Si els seus salaris augmenten, ho acrediten als propis mèrits, no als polítics. No creuen que les lleis aprovades per Biden, com ara el pla de rescat nord-americà i la llei de reducció de la inflació, els ajudin. No els interessa l'estadística ni el que diuen els economistes. Recorden que l'economia havia estat en gran forma durant els anys anteriors a la covid (amb Trump), i pensen que Trump, com a empresari, té credencials econòmiques reals. Pensen que els demòcrates no posen prou èmfasi en les qüestions econòmiques.
Harris no guanyarà les eleccions si no genera confiança en la gestió de l'economia. La bona notícia per a ella és que ho aconsegueix en algunes enquestes recents. Ara ha de canviar la conversa sobre quin candidat és més probable que millori el benestar econòmic de les famílies, un objectiu que els votants tenen més probabilitats d'associar amb els candidats demòcrates.
L'avortament també jugarà un paper important en aquestes eleccions, i els republicans encara no han trobat una bona resposta als contrastos que els demòcrates exposen sobre el tema. Harris ha servit constantment com a missatgera crítica des de la decisió Dobbs del Tribunal Suprem dels Estats Units el 2022, que va permetre als estats establir les seves pròpies lleis sobre l'avortament, incloses prohibicions completes. Ha de continuar subratllant que Trump introduiria una prohibició nacional de l'avortament i no s'aturaria aquí.
Harris pot guanyar aquestes eleccions. Però ha de definir-les segons els seus termes. El candidat que estableix la narració sol guanyar els comicis. Ha de mobilitzar la seva base alhora que apel·la als votants oscil·lants. Ha de jugar amb el contrast amb el senyor Trump a favor seu: un futur que mira cap al futur versus un futur que mira cap enrere; una economia que ajuda les famílies treballadores enfront d'una que ajuda a les grans corporacions; una societat en la qual les persones poden prendre les seves pròpies decisions en matèria d'assistència sanitària en comparació amb una en què no poden. Té menys de tres mesos.
Copyright The Economist